Dům a kostel
Uznání Boskova díla úřady
Koncem roku 1849 podal Don Bosco na ministerstvo vnitra žádost o podporu
své oratoře. V polovině ledna 1850 se objevili v oratoři tři senátoři.
Měli se přesvědčit o Don Boscově činnosti a podat o ní v senátě a na
ministerstvu zprávu.
Odnášeli si velmi pozitivní dojmy. Viděli, jak prožívalo pět set hochů
nedělní odpoledne hrami na hřišti. Navštívili i kapli, kde se hoši
tísnili při bohoslužbách a velké sympatie v nich vzbudil útulek,
v němž bydlelo třicet hochů. Informovali se na jejich denní program.
Hrabě Sclopis náhodně zastavil jednoho hocha. Jmenoval se Josef Vanzino. Byl
z Vareze, pracoval jako kameník, otce již neměl. Když se hrabě zeptal na
matku, hoch se rozplakal a přiznal, že je ve vězení.
- A co děláš večer? Kde bydlíš? tázal se účastně hrabě.
- Žiju tady u Dona Boska.
Zachovala se zpráva, kterou přednesl v senátě senátor Pallavicini. Má
datum 1. března. Čteme v ní: „Dílo ušlechtilého a horlivého kněze
Jana Boska je vrcholně náboženské, morální a prospěšné. Město by
utrpělo velkou škodu, kdyby mělo zaniknout nebo se omezit pro nedostatek
prostředků. Naše komise naléhá na ministerstvo vnitřních záležitostí,
aby účinně podpořilo dílo tak užitečné a prospěšné.“
Výsledkem rozpravy bylo, že senát dal Donu Boskovi tři sta lir a ministr
Urban Rattazzi dva tisíce lir.
Peníze přišly velmi vhod, ale nebyly tím největším ziskem. V Piemontě
byla již delší čas napjatá situace mezi církví a státem. Návštěva a
relace tří senátorů rozptýlily všelijaké předsudky a podezření. Ze
strany úřadů mu přestalo hrozit nebezpečí.
DBT, 201–202
Třicet tisíc lir a malá závrať
Po obláčce prvních čtyř kleriků začal Don Bosco shánět dům. Nemohl
žít ze dne na den v podnájmu, o který mohl kdykoli přijít, kdyby se
našel kupec. V neděli odpoledne vyhledal pana Pinardiho.
- Kdybyste si řekl křesťanskou cenu, koupil bych celý váš dům.
- Ujišťuji vás, že žádnou jinou cenu bych nechtěl. Jakou cenu byste si
řekl na mém místě vy?
- Tázal jsem se čestného znalce. Jmenuje se inženýr Spezia. Celý váš
objekt odhadl na 26 až 28 tisíc lir. Dal bych vám 30 tisíc.
- Zaplatil byste celou sumu naráz? – Kdybyste si přál naráz, pak
naráz.
- Dobrá. Tady je moje ruka. Za čtrnáct dní podepíšeme smlouvu.
Don Bosco stiskl panu Pinardimu ruku a dostal malou závrať. Třicet tisíc
lir je kupa peněz. Kde je vezme? Za pouhých čtrnáct dní!
Ve Vzpomínkách napsal: „Začal jsem vyjednávat s Boží prozřetelností.
Toho večera mě vyjímečně navštívil don Cafasso. O svátcích a
o nedělích nikdy nepřicházel. Řekl mi, že zbožná hraběnka Riccardiová
mu nabídla 10 tisíc lir, které má podle svého uvážení použít
k rozmnožení oslavy Boží. Druhého dne přišel řeholník rosminián a
půjčil mi 20 tisíc lir. Na čtyři procenta úroku. Opat Rosmini nikdy
nehledal majetek ani výhody. Tři tisíce lir za převod majetku zaplatil pan
Cotta, v jehož bance se uložily peníze.“
Stalo se to 19. února 1851. Don Bosco viděl v této záležitosti režii
Boží prozřetelnosti a pokyn pokračovat na započaté cestě vpřed.
DBT, 205
První salesiánský kostel
Když jednoho večera opravoval s matkou Markétou potrhané obleky a
prádlo chlapců, kteří již spali, jakoby pro sebe prohodil:
- Nyní se dám do stavby krásného kostela ke cti svatého Františka
Saleského.
- Ty chceš stavět kostel? Kde vezmeš peníze? Každý den dáváme
s bídou dohromady peníze na jídlo a oblečení hochů. A ty by ses chtěl
dát do stavby kostela? Domnívám se, že by ses měl nejdříve hodně dlouho
radit s Pánem a odpovědně celou záležitost zvážit.
- Kdybyste měla, maminko, peníze, dala byste mi je?
- Dala. Ale ty víš, že momentálně nemám ani liru.
- Vy snad pochybujete, že Bůh, který je ještě velkorysejší než vy, mi
je nedá?
…
Stavby se ujal Federico Bocca. Když s ním dojednával Don Bosco základní
záležitosti, žertovně upozornil:
- Občas mi budou chybět peníze k zaplacení výloh. Doufám, že se tím
nedáte nikdy odradit a budete směle pokračovat dál.
- Nebylo by tedy lepší se stavbou počkat a neunáhlovat se?
- Naopak. Byl bych moc rád, kdyby příští rok kostel stál a sloužil
našim potřebám.
…
Kostel byl vysvěcen 20. června 1852. Tehdy vévodil celému okolí. Dnes se
krčí pár metrů od baziliky Panny Marie Pomocnice a ve srovnání s ní
připomíná spíše malou kapli. Ve skutečnosti byl tento kostelík až do
června 1868, tedy celých šestnáct let, středem a srdcem jeho díla.
DBT, 205–207